LONDÝN 29. ČERVNA 1613
SHAKESPEAROVA HRA ŽIVOT JINDŘICHA VIII.
BYLA UVEDENA V DIVADLE GLOBE.
HRA BYLA UVEDENA POD ALTERNATIVNÍM NÁZVEM:
BĚHEM 4. SCÉNY PRVNÍHO DĚJSTVÍ
KULISA KANÓNU SELHALA A ZAPŘÍČINILA POŽÁR.
DIVADLO GLOBE LEHLO POPELEM.
WILLIAM SHAKESPEARE UŽ ŽÁDNOU NOVOU HRU NENAPSAL.
Postarám se vám o koně, pane.
Přines mi pivo, chlapče, prosím.
Doslechli jsem se, že vyhořelo divadlo, pane.
Které to bylo?
Moje.
Jste Shakespeare, ten básník.
-Vyprávíte příběhy. -Vyprávěl jsem.
Také mám příběh, ale není dokončen.
Dokončíte ho pro mě, prosím?
S příběhy je konec, chlapče. Nevím, jak dokončit tvůj.
Ale víte.
Dobrou noc, manželi.
Dvacet let, Wille.
Vídáme tě stále méně a méně.
Pro nás jsi host.
A host má mít nejlepší postel.
Dobře si odpočiň.
Vždycky jsem si myslela, že dožije v Londýně. Tam bydlel.
Je jedno, kde žil a kde umře. Jde o to, kdo bude jeho dědic.
Já jsem dědičkou. A po mně naše dcera Elizabeth.
Ne, když mu tvá sestra dá vnuka.
Nebo my.
Napadlo mě, že bych mohl založit zahradu.
Zahradu máme.
Já vím, ale nemyslím pro kuchyň nebo s květinami.
Speciální zahradu pro Hamneta.
Hamnet je v ráji. Zahradu nepotřebuje.
Možná ji potřebuji já.
Skutečná změna ve srovnání s psaním her v Londýně.
V něčem ano, Marie. Jinak si to je dost podobné.
Podobné? Nevím v čem.
No...
třeba dnes měříme jeviště.
Zahrada není hra.
To ano, ale hra, zahrada, bochník,
jako ten, který jsi dnes ráno upekla,
to vše začne myšlenkou,
od prvního podnětu
až po vytvoření něčeho krásného či potřebného.
Chléb se dělá z kvasnic a mouky.
Přesně. Přísady. Začínáš mi rozumět.
Keře, ostružiní, kvásek, mouka, verše, herci,
to vše potřebuje sen, který se nedá upřít,
a který musí ustát mnohá úskalí,
protože počasí se změní, napadne to hmyz,
pec vyhasne, kvásek zkysne
a v mém případě spolupracovníci,
jako skvělý potrhlý herec jménem Dick Burbage, do toho budou vrtat
a požadovat větší podívanou s menším rozpočtem
a kratší hru s větší rolí pro něj
a všechny ty překážky musí být překonány,
aniž bychom ztratili ten sen z dohledu.
A jaký je to pocit, když to všechno vychází?
No, jak voní čerstvě upečený chléb?
Co ty tady děláš?
Na tohle nesmíš čůrat.
Na tohle nesmíš čůrat a na tohle nesmíš čůrat.
Manželi!
Děkuji.
Vykopávání kořenů je těžká práce.
Zdá se.
Jednou jsem vyrval celý les
a přesunul ho na druhou stranu jeviště do Dunsinane.
Ve skutečnosti je to trochu jiné.
Byl tak nadaný, Anne.
Skoro jsi ho neznal.
Znal jsem ho skrze jeho básně.
-Nazýváš to "básněmi". -Ano, básně.
Dětské čmáranice,
ale s bystrostí a neplechou v každé větě.
Už toho víc nenapíše.
Ne.
A já také ne.
Ty neoplakáváš Hamneta. Oplakáváš sebe.
Truchlím po svém synovi.
Teď.
Teď po něm truchlíš.
V té době jsi napsal Veselé paničky windsorské.
To je pravda.
Je to přechodné období.
Musí se opět naučit být manželkou.
Můj muž si myslí, žes přišel domů umřít.
Skutečně?
Právě jsem koupil penzi.
Deset let nesmím umřít, jinak jsem na mizině.
Tak proč ses vrátil domů?
Už nemáš o čem psát?
Susanno, tak dlouho jsem žil ve vymyšlených světech,
že jsem možná ztratil kontakt se skutečností.
S pravdou.
Judith tvrdí, že "nic není pravda".
Judith má dvacet osm let a je stará panna.
To je pravda.
Až otec umře, půjdu na žebrotu.
Ne, dítě.
Třetina jeho majetku bude moje, co budu živa.
Co budeš živa.
Pamatuj, že jsi starší než on.
Susanna nedopustí, abys trpěla.
Susanna se podřídí svému muži.
Nebudu mít nic.
A to si zasloužím.
Judith.
Pokud si nedokážeš odpustit,
jak můžeš očekávat boží odpuštění?
Žádné neočekávám.
Utekl jsem k tomuto lesnímu rybníku
v den, kdy jsem byl vyloučen ze školy.
Já vím, otče.
Víš, syn radního má vzdělání zadarmo,
ale syn zloděje...
Jakoby se mi zhroutil svět.
Ale tohle místo jsem miloval.
A jako děti jste to tu také milovaly.
Ano.
Chodívali jsme sem každý den.
-Ale Hamnet nikdy nešel do vody. -Ne.
Nebyl tak odvážný jako Judith.
Ani jako... Jako já.
Ale jeho mysl byla silná.
Vzpomínám, že mě sem jednou přivedl,
aby mi ukázal, co napsal.
Řekl jsem mu,
že jsem ten nejpyšnější otec v království.
A stále jsem.
Tady máš, zlato.
-Tvůj otec myslí na své dědictví. -Ty myslíš na jeho dědictví.
A proto musí být tvé.
Jsem tvůj manžel
a co se týká mě, týká se tebe.
Je to dobré, zlato.
Vem si ještě.
Děkuji.
Manželi! Je neděle!
Neděle?
Tady nejsi v Londýně.
Tady když nejdeš do kostela, tak ti dají pokutu.
Dobré ráno.
Rád vás vidím.
Shakespeare.
Další neděle a vy stále sedíte v rodinné lavici.
Doufám, že ji nikdy nebudete muset opustit
jako váš otec.
Nejsem můj otec, pane Thomasi.
Rád vás vidím v zahradničit, pane.
Konečně jste zanechal her, kterými jste lůzu lákal od Boha.
Láká tě zpěv skřivana pryč od Boha, Johne?
Jistě že ne.
Je to důkaz Boha.
Pak pro někoho
jsem i já byl skřivanem.
Chci o něco požádat, tcháne,
ale nerad někoho ruším od práce.
Můžete se zastavit, až budete hotov?
-Ano, stavím se, Johne. -Děkuji.
Susanně se daří dobře?
-Ano, dobře, pane. Děkuji. -A Elizabeth?
-Také, pane. Děkuji. -Dobrá.
-To rád slyším. -Ano.
Ano.
Děkuji, Johne.
Dobrý den, paní Hallová.
Řekněte sestře, že mám skvělé rýnské víno
a že dostane láhev zdarma
jen za úsměv.
Řeknu jí to, Tome.
-Dobré ráno, Leno. -Dobré ráno, paní Hallová.
Máte tu balík. Franku.
Omlouvám se.
Rtuť, paní Hallová?
Manžel je doktor.
Říkala, že zásilka je pro vás.
Dobré ráno, Kate.
-Dobrý den, pane Smith. -Paní Hallová.
Potřebuji látku.
Jemně tkanou, na letní šaty, černou.
Černou? Na léto?
Raději tuhle modrou?
Manžel neschvaluje nic okázalého.
Kdyby záleželo na vašem muži, můj obchod by byl velmi ponurý.
Všichni truchlící a nikdo po smrti.
Náš Spasitel nosil skromný šat
a byl božský.
Jako vy, Susanno, jakkoli oblečená.
Pane Smith,
jsem vdaná žena.
Nešťastně.
To není...
Měla bych to říct manželovi.
A řeknete?
On to ví.
Susanno.
Sousedův pes má velký zájem o mé zahradničení.
John Hall mě požádal o pomoc s odstraněním vikáře.
Zdá se, že mě nezná.
-Myslí si, že ho máš rád. -Jsem dobrý herec.
A snažím se ho mít rád, už kvůli Susanně, ale John je...
Zasraná přetvářka.
Puritán.
To je legrační, že?
Puritán, který chce zavřít všechna divadla,
dostane veškerý majetek Williama Shakespeara?
Není to legrační?
Mně se to zdá legrační.
Jen pro pořádek, Judith,
Johnu Hallovi nehodlám zanechat nic ze svého majetku.
Ne, ty ho zanecháš svaté Susanně
a podle zákona je její majetek jeho.
Stejně tak jako její tělo. K čemu se mu ho zachce.
Stala ses tak otrlou, Judith.
Bývalas taková jednoduchá, veselá duše.
Opravdu, otče? A kdy to bylo?
Bylo to před tím, než zemřel Hamnet? Je to tak?
Před tím, než Hamnet zemřel a já přežila?
-Judith. -Tak to myslí.
Pokaždé když čte nějakou jeho zatracenou báseň,
které nejsou nic moc,
tak si říká: "Proč přežila ona a ne on?"
Jako: "Můj zlatý chlapeček je pryč, a víte co?
Zbyla mi jen ta holka.
Zbytečná holka k ničemu.
Jo, kdysi byla pěkná, ta holka.
Byla jednoduchá, veselá duše, ta holka,
ale podívejte se na ni teď, na tu naštvanou čubku,
která tu pořád zavazí.
Proč zemřelo to nepravé dvojče"?
Děkuji za večeři, Anne.
Nikdy jsem na ni nebyl zlý. Nezavdal jsem příčinu.
Tak dlouho jsi vkládal slova do úst jiným,
že máš pocit, že jen slovech záleží.
Pane Thomasi, já...
Puritáni protestují proti starým zvykům.
Některým z vás se to příčí, to vím.
Ale říkám vám, pamatujte na Korinťany.
Tito dobří křesťané konají z upřímné víry.
Jsou to ctihodní občané.
-Jsou slušní, zbožní... -Skutečně, pane Woolmere?
Skutečně? Nebo to jsou smilníci?!
Viděl jsem Susannu Hallovou, jak se v noci plíží z domu svého muže
do bytu Rafeho Smitha.
-Tu pomluvu si zodpovíte! -Ta pomluva bude potvrzena!
Už nám nebudete říkat, jak spasit naše duše, doktore Halle.
Ne, dokud vaše puritánské ženy smilní hůře než prostitutky!
Mluvil jsem s právníky. Podáme žalobu za pomluvu.
-Veřejný soud? -Je to veřejná pomluva.
John Lane je nebezpečný muž.
Je jisté, že nezaútočil, aniž by věděl, jak to dokázat.
-Dokázat? -Jak se můžeš ptát?
Protože tvůj manžel se obává, že může.
Obávám se, že zosnoval přesvědčivou lež.
To je ale katastrofa.
A dopadá na tak skvělou a bezúhonnou rodinu, jako je ta naše.
Shakespearovi nebudou zničeni dvakrát.
Obžalovaný ať předstoupí.
John Lane tady není, Vaše Ctihodnosti.
-Není tady? -Vytratil se.
Susanna Shakespearová byla skutečně odporně pohaněna.
John Lane je v nepřítomnosti shledán vinným z pomluvy
a exkomunikován!
Proč?
Proč ten muž naši Susannu pomluvil?
Myslím, že chtěl poškodit jejího manžela.
John Hall je puritán
a chce, aby Svatá trojice a město byly stejné.
John Lane, na druhou stranu, má rád koláče a pivo.
Tak proč nepřišel k soudu a netrval na svém obvinění?
Já...
Tu záležitost jsem s ním prodiskutoval.
Prodiskutoval? Prodiskutoval co?
Zeptal jsem se ho, jestli někdy viděl Tita Andronica.
Co já vím o hrách?
Jdi ode mě.
Uvidíme se i s tvou dcerou děvkou u soudu.
Mimo jiného se v ní jedná
o zlodušském mouřenínovi jménem Aaron,
a ten Afričan, který ho hrál, byl úžasný a děsivý.
Zabít člověka, či jinak usilovat o jeho život,
Znásilnit dívku, či jen o to usilovat,
Obvinit nevinného a zapřísahat se,
Zasít nenávist mezi přátele,
Zpustošit stádo chudého pastýře;
Podpálit v noci stodoly a kupky sena
A přimět majitele hasit svými slzami.
Často jsem vykopal mrtvé z hrobů
A vzpřímené posadil u dveří jejich drahých přátel.
Učinil jsem spoustu hrozných skutků
Tak snadno jako jiný zabije mouchu,
A jen jednoho mi líto,
Že jich nemohu udělat deset tisíckrát více!
Viděl jsem, jak ten muž
vyrval srdce z hrudi hlupáka, který mu uškodil.
Ale umí být i něžný, tento mimořádný muž.
A jednoho dne jeho srdce zjihlo
a zamiloval se do mé dcery.
Do Susanny?
Ano, ale jejich lásce nemůže být nikdy přáno.
Ale přísahal, že kdykoli ho bude potřebovat,
jsou jeho meč, jeho drápy i jeho tesáky k jejím službám
ať už na obranu, či na zabití jejím jménem.
Měl bych ho informovat o Susannině současné situaci?
Wille, já jsem Tita viděla.
Aarona hrál jeden z nejmilejších lidí, které jsem kdy potkala.
Byl to milý chlap. Ale John Lane to neví
a nikdy jsem nenechal pravdu překážet skvělému příběhu.
Myslíš, že je něco pravdy na tom,
co Lane o Susanně říkal?
No...
Je mezi nimi chlad.
To jsme viděli.
Dítě měli před pěti lety.
A Rafeho Smitha zná.
A nechala si z Londýna poslat rtuť. Rtuť je na syfilis.
Wille.
Susanna nemá syfilis. To bych věděla.
Tak on? Chlap s vyrážkou pořád chčije.
Vypadá to tak. Je to proto...?
Proto snad nemohou mít další děti? Je...?
Hledala snad...
útěchu jinde?
Susanna je bohabojná žena.
Svého manžela by nezradila.
Možná se nejedná o zradu.
Judith?
Možná jí to sám řekl.
Je to jedna z možností, ne?
A upřímně, otče, kdyby ti z toho vzešel vnuk,
záleželo by ti na pravdě?
Záleží mi na tom, aby Susanna nebyla předmětem pomluv. To je pravda.
Nic není nikdy pravda.
Dnes jsem ti napsal další báseň.
Chceš si ji poslechnout?
Hamnete?
Wille?
Anne?
Byl tady.
Vždy tady bude, Wille.
V tuto dobu v Londýně právě skončila divadla.
-Taverny budou plné... -Když ti Londýn chybí,
-tak proč se tam nevrátíš? -Chceš, abych šel?
Nezáleží na tom, co chci já, ale co chceš ty, a být s námi to není.
-Co tím myslíš, Judith? -Vrátil ses truchlit po Hamnetovi.
Truchlit po svém požehnaném, zesnulém synovi
-a okopávat jeho zahrádku. -Judith.
Ne, my jsme ho oplakali, otče.
Oplakávali jsme ho, když umřel, i potom,
ale teď se zdá, že tím procházíme znovu,
jako by mu právě vykopali hrob, protože sis najednou
udělal čas na to, abys truchlil také.
Zavřeš už konečně tu pusu?!
Pokud si nevážíš mě, měj respekt alespoň sama k sobě.
A když jsi ho přestala oplakávat, tak cti jeho památku.
Jak můžeš říct, že nectím?
Tak se podle toho chovej. Nemáš talent jako on,
tak se vyrovnej jeho dobrotě a píli,
protože mrháš svým životem!
Vím, jakou máš představu o roli ženy.
Vím, co ode mne očekáváš.
Pane Shakespeare?
-Nechci vás otravovat. -Skvěle.
To je dobrá zpráva. Sbohem.
Jen se vás chci zeptat...
Nejlepší způsob, jak se stát spisovatelem, je začít psát.
-Mohl bych jen...? -Žádnou hru nepreferuji.
Kolegů dramatiků si vážím všech stejně,
a ano, myslím si, že ženy by měly hrát ženské role,
jak se tomu děje na pevnině. Teď mě omluvte.
Jen jsem se chtěl zeptat, jak jste to věděl.
-Věděl co? -Všechno.
Příteli, já ani nevím, jak chránit proskurníky před slimáky.
Neexistuje kousek světa, který jste neprozkoumal,
žádné zákoutí duše, které jste nenavštívil.
Jak?
Jak to víte?
Vše, co vím,
pokud to vím, a já netvrdím, že to vím,
jsem si představil.
Ale říká se, že školu jste opustil ve čtrnácti. Nikdy jste necestoval.
-Z čeho jste si to představil? -Sám ze sebe.
Ze sebe?
Ano.
Vše, co jsem kdy viděl, vše, co jsem kdy slyšel,
každou knihu, kterou jsem kdy četl, každý rozhovor, který jsem měl,
včetně, Bože odpusť, tohoto.
Pokud chcete být spisovatel
a mluvit za druhé a ke druhým,
pak nejprve mluvte k sobě.
Hledejte uvnitř sebe.
Zaměřte se na obsah vlastní duše,
vaši lidskost.
A když budete k sobě upřímný,
tak cokoli napíšete,
to vše bude pravda.
A teď, pokud nevíte, jak zachránit mé proskurníky,
nechte mě oplakávat mrtvé.
Tak proč?
Proč jste přestal psát?
Sbohem.
Dobré ráno, Tome Quiney. Sud silného piva
a tři džbány malmseyského vína do Nového místa, prosím.
Jako obvykle, a jako obvykle odpovím.
Vem si mě, Judith. Naučím tě se opět smát.
Jo, a všechny holky v zemi, které naháníš.
-Ale o ruku jsem požádal jen jednu. -Myslela jsem, že tě to přejde.
Pamatuji si na děvče,
nejkrásnější a nejšťastnější ve městě.
A pamatuji si její smích a honbu za polibky.
A rád bych viděl ženu, která se z té dívky měla stát.
Protože to jistě nejsi ty.
Můj pane.
Pro vás, pane, od hraběte ze Southamptonu.
Anne? Anne.
Hrabě ze Southamptonu jede na sever
a píše mi, že jelikož bude poblíž,
tak se na hodinu či dvě zastaví, aby si se mnou popovídal.
Slyšelas, Anne? Hrabě ze Southamptonu.
Slyšela jsem tě.
A pamatuju si, kdy jsem o tvém příteli hraběti slyšela poprvé.
Ve stejný den, kdy vyšla kniha básní.
Sonety, řekli mi.
Myslel sis, že když neumím číst, bude mi to jedno.
Ale spousta lidí číst umí, i v tomto malém městě.
Včetně jedné z tvých dcer.
Anne, ty sonety vyšly nelegálně,
bez mého vědomí či souhlasu.
Ale napsals je, Wille, a lidé je četli.
A když si je přečetli, ptali se: "Co jsou zač?
Kdo je ta temná paní, do které je tak zamilován?"
-Byly to jen básně. -"Krásný muž?"
-Byly to jen básně. -Neodpovídej.
Nechci to vědět.
Nechtěla jsem to vědět tenkrát a nechci ani dnes.
Ale já vím, jak někteří tvrdili, kdo to byl.
A teď přichází do mého domu na návštěvu.
Celá ta léta, Wille...
jsem se strachovala o tvou pověst.
Napadlo tě jednou jedinkrát bát se o tu mou?
Slyšel jsem o vašem významném hostu,
a moji muži mě informovali, že se blíží k městu.
Musíte mě představit.
Navrhnu, aby navštívil Charlecote a odpočinul si tam.
Je to na jeho úrovni.
Jistě pozvu i vás. Jen vás, myslím.
Neměli bychom Jeho Milost unavovat.
Můžete jít dovnitř.
Já jdu Jeho Milost přivítat.
Vítejte ve Stratfordu nad Avonem, Vaše Milosti.
A kdo jste vy?
Pan Thomas Lucy ze zámku Charlecote, Vaše Milosti,
a člen parlamentu za tento okres.
Mohu vám představit svou ženu?
-Potřebujete ode mě něco? -No, já...
Chcete mi snad předložit nějakou žádost?
To ne. Chtěl jsem vás jen pozvat...
Pak buďte tak laskav a odstupte, pane Thomasi. Nepřeji si vás.
Přijel jsem navštívit největšího muže v království.
Po králi, samozřejmě.
Zatracená drzost. Malý, chamtivý člen parlamentu.
Dnes prodají rytířský řád každému.
Tolikrát se po mně svezl.
Proč mu dovolíš, aby se po tobě vozil?
Kdo to je? Syn nějakého syna.
Nic víc.
Jeho pýcha nepochází z ničeho jiného,
než že byl vyplivnut ptákem jiné nuly.
-No, já jsem totéž. -Ne.
Já jsem syn nějakého syna, Wille.
Henry Wriothesley, syn Henryho Wriothesleyho.
A kdybych nebyl syn Henryho Wriothesleyho,
pak tvůj Thomas Lucy, syn Thomase Lucyho
by mi nevěnoval ani škleb.
-Ty, na druhou stranu, jsi... -Syn zloděje.
Syn Apollóna, Wille.
Boha poezie, boha pravdy.
Nejskvělejší,
nejdokonalejší
a nejkrásnější mysl, to přísahám, která kdy na světě existovala.
Tak...
proč jsi tak malý, Wille?
-Malý? -Proč jsi takový malý člověk?
Vaše Milosti, já...
Zástupy okouzlíš tahem svého pera
a krčíš se před panem Thomasem Lucym.
-Krčím? -Tvůj talent má větší záběr
než všichni ostatní básníci dohromady,
a přesto jsi žil tak malým životem.
Nemám pocit, že jsem žil malý život, Vaše Milosti.
Ale no tak, Wille. Srovnej se s Kydem?
Nebo Marlowem?
To byl ale muž.
Ten měl život. Špion, dobrodruh, pro Anglii i šukal.
Kluky, holky. Kluky a holky.
Ten uměl žít.
Je mrtev, můj pane, takže, víte, něco za něco.
Ano, jsou všichni mrtvi, Wille. Marlowe, Greene.
Který mě nazval "povýšencem".
Ano, "povýšenou vránou". Vidíš, stále ti to vadí, stále to kvasí.
Kyd, Nashe...
Spenser.
Všichni mrtvi.
Chlast a vášeň, sex a násilí je všechny zabily.
Zabil je život.
Ale ty...
Tys přežil.
Ano, přežil jsem.
-Ve svém krásném domě. -Několika domech.
A tvůj erb, kolik tě stál ten, Wille?
-Dvacet liber. -Dvacet liber.
Muž, který napsal Hamleta a Henryho V. a Macbetha,
Romea a Julii zaplatil dvacet liber za titul "gentleman".
Wille, proč ti na tom tak záleží?
Můj otec dostal kdysi pokutu, protože nešel do kostela.
Uhodnete proč nešel?
Kněz byl příliš protestanský?
Doslechl jsem se,
že vy Shakespearovi jste nakloněni papeži.
Nic tak duchovního. Nemohl jít do kostela,
protože polovině obce dlužil peníze.
S tvým tátou bych si rozuměl.
To ano, a mnozí si rozuměli.
Já také.
Musíš začít opět psát, Wille.
Londýn tě potřebuje.
Já tě potřebuji.
Zbyl nám jen Johnson.
Ten se mi posmívá, protože neumím řecky
a nevím, zda Čechy mají pobřeží.
Pro Krista, Wille, co na tom, co si myslí? Napsal jsi Krále Leara.
Záleží na tom, protože to má váhu, Vaše Milosti. V Anglii ano.
Mám jen to, co si zasloužím,
a z toho pohledu jsem podezřelý.
Možná budu navždy podezřelý.
Ale mám své peníze a své domy
a mám svůj erb.
A máš své verše.
Velký bože, chlape, máš svou poezii.
Tak úžasnou poezii.
Tak krásnou...
Krásnou poezii.
A něco z ní...
Něco z ní bylo napsáno pro mě.
Ano.
Ano, Vaše Milosti.
Pro vás.
Zestárnul jsem.
Jak jsi ve svých sonetech předpověděl, ty parchante.
Ale krása, kterou jsem v tobě inspiroval, bude na věky mladá.
A za tisíc let,
až budou lidé ty řádky číst, budu...
Budu mladý.
Stále živý.
V srdcích milenců ještě nenarozených.
Měly být jen pro vás, Vaše Milosti.
Pro žádnou jinou živou duši, ani pro tu nenarozenou.
Jen pro vás.
Jistě šlo jen o lichotku.
Lichotku, která mi patřila.
Ano.
Jen lichotka.
Avšak...
Mluvil jsem z hloubky svého srdce.
No, byl jsem mladší.
Mladší a krásnější.
Krásný, Vaše Milosti, jakým vždy budete.
Když zrazen štěstěnou a tupen všemi,
Svůj úděl psance proklínám
A marně spílám ohluchlému nebi,
Zpytuji se a odpor k sobě mám,
Závidím jedněm přitažlivý vzhled
A druhým štěstí, skvělé možnosti,
A jiným zase, že jim patří svět,
Že mají úspěch, slávu, schopnosti,
Zatímco já, já znám jen pohrdání -
Jakmile ale myslím na tebe,
Má duše zpívá,
Jak když za svítání
Skřivánčí píseň stoupá do nebe.
Za tohle štěstí, celý svět bych dal:
U tebe jsem - a cítím se jak král.
Jak jsem řekl...
Jen lichotka.
Žádná lichotka, pravda.
A po celou dobu jsem doufal.
Doufal?
-Wille? -Že možná byla...
nějakým malým způsobem opětována.
-Opětována? -Že možná i vy...
-Zapomínáš, kdo jsi, Wille. -Já...
Jako básník nemáš konkurenci
a já, jako všichni ostatní s mozkem a srdcem,
jsem tvůj oddaný služebník.
Ale jako muž, Wille, si nesmíš dovolit mě milovat.
A zavěšení erbu za dvacet liber nade dveřmi
to nikdy nezmění.
Už musím jít.
Sbohem.
Přišel jsem na návštěvu k básníkovi
a básníka zde také opustím.
Když zrazen štěstěnou a tupen všemi,
Svůj úděl psance proklínám
A marně spílám ohluchlému nebi,
Zpytuji se a odpor k sobě mám,
Závidím jedněm přitažlivý vzhled
A druhým štěstí, skvělé možnosti,
A jiným zase, že jim patří svět,
Že mají úspěch, slávu, schopnosti,
Zatímco já, já znám jen pohrdání -
Jakmile ale myslím na tebe,
Má duše zpívá,
Jak když za svítání
Skřivánčí píseň stoupá do nebe.
Za tohle štěstí, celý svět bych dal:
U tebe jsem - a cítím se jak král.
William Shakespeare.
Vidím, že tvůj přítel hrabě
nevzal na své cesty manželku.
Možná mu dámská společnost není zrovna po chuti.
Jeho Milost a hraběnka Elizabeth
mají jistě velmi šťastné manželství.
A to si přeji i pro tebe, Judith.
Proč jsi stále svobodná?
Podle mě jsi tak pěkná.
-Podle mě ne. -Podívej se do sklenice.
Nemám sklenici. Osoba v ní se mi nelíbila.
Dobrý bože, dcero, to jsou pochmurné myšlenky,
když trávíš čas jen sama se sebou.
-Jo, ale tak to je. -A co děti?
-Každá žena si přeje mít děti. -Zdá se.
Ty nechceš dítě?
Chceš, abych ti nahradila Hamneta, otče?
Říkám to jen kvůli tobě.
Manžela, děti, společnost, pohodlí.
Možná vidí, že manželství nemusí přinést ani jedno.
Tak o to jde, Judith? Je to tak?
Vidíš, jak se tvá matka trápí, a tak sis řekla: "Budu stará panna,
než být připoutaná k muži, který si mě nevšímá."
-Netvrdím, že se trápím. -Ne, neřekla, Anne,
ale i když vkládám slova jiným do úst,
i já občas slyším víc, než je řečeno,
a už to nebudu dál trpět.
Pro tuto rodinu jsem pracoval bez oddechu.
-Pro sebe. -Ano, a já jsem hlava této rodiny!
Dal jsem vám krásný dům a služebnictvo,
celý život vám posílám peníze. To není pohodlí?
Máš dvě krásné dcery, mělas úžasného syna a manžela,
který, ač nepřítomen, na tebe stále myslel.
Není to snad nadmíra společného soužití?
Tuto rodinu jsem pozvedl!
Svým nadáním jsem sem přinesl bohatství a slávu.
Ano, ano, svým nadáním. Nebo snad mám i to ignorovat?
Ignorovat dar od Boha,
abych zůstal zde, ve Stratfordu
a stal se rukavičkářem
a ty ses mohla cítit více doceněna?!
Hamnet umřel, a já tady nebyl! Já vím!
Hamnet umřel a mor si ho vzal.
Ale mor si vzal miliony a vzal by si ho,
ať jsem byl ve Stratfordu, v Londýně, nebo ztracen někde na cestě.
Ztratili... Ztratili jsme syna! Já vím!
A já jsem tu nebyl!
Kolikrát to mám říkat? Nebyl jsem tady!
Ztratili jsem našeho úžasného, úžasného syna a já...
Hamnet nebyl úžasný!
-Co tím...? -Judith, ne.
-Co tím chceš říct? -Byl nádherný,
ale nebyl úžasný.
Řekla jsem ne, Judith.
-Já jsem je psala. -Psala... Cos psala?
Ty básně.
Ty verše, které tak miluješ,
s moudrostí a neplechou v každém řádku.
Já jsem je vymyslela.
Hamnet je jen zapsal.
Trochu mu pomohla. To je vše.
Ne, vymyslela jsem je. Všechny.
-Ne. -Hamnet byl milý a pozorný,
-ale nebyl k ničemu. Nebyl! -Ne, byl naprosto úžasný!
Ne, Wille.
Byl to obyčejný chlapec.
-Cože? -Kdyby ses lépe podíval, viděl bys to...
Podíval na svého syna?
-Ano, kdyby ses podíval... -Já ho viděl!
Viděls, cos vidět chtěl. Viděl jsi sebe.
Jak sebe?!
Viděls chlapce s myslí velkou a odvážnou, jako je ta tvá.
Ale šťastného, protože jeho otec si vážil jeho nadání.
Nebyl génius, ale byl dost chytrý, aby věděl, že nikdy nenaplní
všechna tvoje očekávání. Děsil se tvých návštěv.
Nic jsme neplánovaly, ne od začátku.
Judith neustále vymýšlela příběhy a skládala verše.
Hamnet jeden slyšel a...
A jednou to zapsal jako psací cvičení.
Našels to a pochválils ho za to.
Jsou teď bezcenné?
Nejsou jeho.
Už je nebudeš číst?
Sedíš na slunci a usmíváš se nad jejich důvtipem.
No, nejsou jeho.
Ne.
Jsou mé.
A tak s nimi naložím, jak se mi zlíbí.
Ne! Ne, ne!
Ne, ne, ne, nedám ti je.
Judith se snažila naučit se psát.
Po Hamnetově smrti.
Ale není trpělivá.
Ne jako Susanna.
Ráda bych uměla napsat
alespoň pár písmen, když už jsem tvá žena.
Pamatuješ si na naši svatbu?
Já, starší těhotná
a ty, podivínský, chytrý, osmnáctiletý kluk.
Vím, co si lidé mysleli.
Nemohla jsem ani podepsat matriční zápis.
Jen jsem udělala pitomou značku.
Cítila jsem se hrozně.
Potom jsi odjel do Londýna a stal se slavným spisovatelem,
jehož žena neumí přečíst ani slovo.
Často mě napadlo, jestli ti to vadí.
Ale proč by?
Skoro jsi tu nebyl.
Je mi to líto.
Ztratils syna.
Každý muž by truchlil.
Dcera nic neznamená.
Jejich úkolem je jen stát se majetkem jiného muže.
Jsme neviditelné.
Ne, Judith.
Nesmíš se vytratit. Proč nepíšeš dál?
-Otče, víš, že neumím psát. -Naučím tě.
Už v sobě žádné verše nemám.
-Proč? -Protože to špatné dvojče umřelo.
Ne, byl to mor. Mor si nevybírá.
Je to jen mor.
Raději si ten mor měl vzít mě.
Judith, proč se nemáš ráda?
Dvakrát jsem ti ukradla Hamneta:
jednou tím, že jsem ho přežila,
a dnes zničením tvé iluze o něm.
Dalas mi nový sen.
Mou krásnou dceru, básnířku.
Žena nemůže být básnířkou.
Žena je na světě jen z jednoho důvodu.
Už znám své povinnosti.
Odčiním to, že jsem ti ukradla Hamneta.
Slibuji, že to odčiním.
Jsem rád, že Hamnet ty básně nepsal.
-Rád? -Lépe ho teď chápu.
A bude to láska, ne ambice, která tady pokvete.
No, něco musí. Nic jiného tu nevyrostlo.
Nejsem dobrý zahradník, to je pravda.
Je pro mě snazší tvořit slovy.
Na to přijdeš.
Mám ti pomoct?
A tady. Trochu dál.
-Tady? -Ano.
Tuhle.
Udělej pořádnou díru. Paráda. Možná tam dáme...
Dobrou noc, Anne.
Zůstaň se mnou, Wille.
Pro potěchu.
V naší druhé nejlepší posteli.
Tu sklenici rýnského vína si s tebou dám, Tome Quiney.
Víš, že nejsem dobrej chlap.
Měl jsem ženské.
Spoustu ženských.
Života jsem si užila velice málo.
Ty příliš.
Spolu možná můžeme začít znovu.
Neobjednala si víno. Pila spolu s Quineym.
Byla uvnitř dýl než půl hodiny.
Pokud se Judith snaží najít štěstí, pak jí to přeji.
Hřích jí ke štěstí nepomůže.
Skutečně?
Pak doufejme, že učiní její neštěstí
lépe snesitelné.
To jsou neblahá slova. Pamatuj na Písmo.
Pamatuji si na holčičku, která se hodně smála.
Jednou ztracená pověst se nedá najít.
-Já ji neztratila! -Tys ji neztratila.
Tvá byla pohaněna opilcem a podezřelá z podpory papeže.
Judith se musí Quineyho zbavit. Je to zhýralec.
Kdyby se mohli brát jen ti, kdo nezhřešili,
bylo by velmi málo svateb.
Už se nemůžeme vídat, Margaret.
Je mi to líto.
Kvůli Judith Shakespearové.
Nikdy jsem ti nic neslíbil, Margaret. To víš.
-Pokud jsme zhřešili, pak oba dva. -Čeká dítě.
-Je jistě moje? -Jak se můžeš ptát?
Margaret má v taverně mnoho přátel.
-Zkus to znovu. -Jsem si jistá. Já...
Domnívám se...
Myslím, že je tvoje, Tome.
Upřímně.
Francisi Collinsi, pojď dál, pojď dál. Dáš si trochu vína?
-Prosím. -Marie, víno, když budeš tak hodná.
Rád tě vidím v dobré náladě, Wille.
Není to obvyklé, když si někdo pozve právníka.
-Judith se bude vdávat. -Ne.
Gratuluji.
Nebylo správné, že ta oduševnělá žena byla sama.
Už je po příkoří.
A tak bych rád doplnil svou závěť
a přidal do ní svého nového zetě Toma Quineyho.
Quineyho?
-Víno a tabák. Dobrý obchod. -Lepší mě nenapadá.
Proto musíme vložit článek týkající se jejich mužského potomstva, mých...
vnuků.
Ať jejich spousta.
Rád bych také...
Také zanechal něco Anne.
Anne? Ta, když tě přežije, dostane dle zákona třetinu.
Bez pochyb přežije. Je starší a desetkrát odolnější.
Nemyslím peníze. Těch bude mít víc, než bude moci utratit.
Ne, myslel jsem...
Jeden kus nábytku.
Nábytek?
Anne bude jistě bydlet tady a bude užívat každý kus.
Velmi konkrétní kus nábytku,
který až nebude náš, musí patřit jen jí,
a když bude v něm, tak doufám, že...
se bude usmívat a myslet na mě.
Tak...
Takže jeden zeť vlastní obchod s vínem a druhý ho chce zavřít.
Vítejte do rodiny.
Já vím, že občas jsme my
Shakespearovci byli svými nejhoršími nepřáteli
a občas jsme měli
nejhorší nepřátele.
Jestli se tu John Lane ještě někdy ukáže,
useknu mu nos.
Ano, jednou jsme byli nahoře, jindy zase dole, ale...
Dovoluji si připomenout,
že jsem svému rodnému městu přidal na jeho dobrém jménu.
A i když už ne...
I když už nemám syna,
a ukažte mi rodinu, která nepřišla alespoň o jedno dítě,
mám dvě krásné dcery.
A možná jednou budu mít vnuka.
A s tím se, přirozeně, obracím na tebe, Tome, a také na tebe, Johne,
tak se, prosím, věnujte svým povinnostem.
Děkuji vám všem.
Protože rodina je nadevše.
A dnes...
jsem na tu svou nesmírně pyšný.
Dnes jsem v kostele viděla Margaret Wheelerovou, Tome.
Já vím, Judith.
A nemohu odčinit, co se stalo.
Vše jsem ti přiznal.
Mohu ti jen slíbit, že jí a jejímu dítěti nebude nic chybět.
Najdeme ho.
Kde je?
Je tamhle?
-Tady je. -Je všechno v pořádku?
Anne, je všechno v pořádku?
Ano, jistě.
Tak proč to...?
Víš...
Otče, máme pro tebe novinu.
-Ta novina je... -Ano?
Jsem těhotná.
Ne, moje drahá!
Ale ano!
Pane Quiney!
Dobrá práce, synu.
Drahoušku.
Sestro, jsem tak ráda.
To je skvělé.
Kde je John? John by měl být tady.
Byl povolán k porodu.
Quiney!
Margaret Wheelerová zemřela při porodu
spolu i s dítětem.
To dítě nemá jméno.
Bez něj se nedostane do nebe.
Koho to tu máme, pana Shakespeara.
Takové neštěstí.
Zdá se, že svatba vaší dcery byla urychlena odůvodněně.
Stejně jako ta vaše, co?
Jablko nepadá daleko od stromu.
Zatraceně, vy Shakespearovci jste ale skandální kupa.
Možná proto, že je nevzdělanou selkou,
nenaučila vaše žena dcery morálce.
No nic. Musím už jít.
Nemohu se jen celý den válet a mít krásné myšlenky jako vy básníci.
Musím pracovat.
-Pracovat, pane Thomasi? -Ano, pracovat.
Panství velké jako Charlecote se neřídí samo.
A tak, já myslel skutečnou práci.
Jako je stavba, vlastnění a řízení největšího divadla v Londýně.
Placení herců, tesařů, švadlen, osazenstva,
placení úplatků, shánění ochranky, politikaření,
obstarání jídla a pití každé odpoledne pro tři tisíce diváků,
z nichž každý očekává podívanou větší než ta předešlá.
Sto sedmdesát královských vystoupení pro naši královnu a našeho krále.
Přemýšlel jste někdy o výpravě bitvy u Shrewsbury
v hodovní síni v Hampton Court? Nedělejte to. Unaví to.
A přesto jsem během let, co spravuji svůj obrovský,
složitý a obdivuhodně úspěšný podnik, Thomasi,
skutečně našel trochu času na zamyšlení a zapsání
těch krásných myšlenek, o kterých mluvíte, a které, jak vím,
přináší nesmírnou radost všem, kteří nehledají nic, než oddech
či zapomnění na toto slzavé údolí,
bez čehož by to všechno bylo tak zbytečné jako...
Tak zbytečné, jako jste vy, pane Thomasi.
A když už jste se o ní zmínil, má žena Anne
má více slušnosti a moudrosti ve své denní stolici,
než máte vy ve svém celém těle.
A lituji, že jsem tu vaši vysokou nepytlačil.
Quineyho odkaz je odstraněn, pane.
Váš zármutek nad bolestí Judith mě nijak netěší, tcháne.
Ani nad tou vaší.
Je mi to líto.
Já vím, Johne.
Budeš se mnou chvíli pracovat, manželi?
Můžeš nalít trochu piva pro slimáky.
Vypadá to, Anne, že se ti daří lépe beze mě.
Myslím, že se půjdu projít.
Udělala to pro tebe, Wille.
Tys chtěl vnuka.
Nebyl jste na pohřbu.
Byl jsem na cestě domů.
Zpráva dorazila do Londýna po mém odjezdu.
Když jsem sem přijel, byl už pod zemí.
Bylo léto.
Žádné mrtvé tělo není nepohřbeno dlouho, obzvláště pak oběť moru.
Tady je ta strana.
Srpen 1596.
Hamnet...
Shakespeare.
Tady je.
Přinesl jsem mu nožík.
Byl speciální se zavírací čepelí.
Na rukojeť jsem nechal vyrýt jeho iniciály.
Moc by se mu ten nožík líbil.
Mám ho neustále u sebe.
-Mohl bych...? -Prosím.
Kdykoli...
Kdykoli seřezávám nové pero,
představuji si, že to není moje,
ale jeho ruka, ruka dospělého muže
a to on seřezává...
Seřezává brko nožíkem, který mu dal jeho otec
před mnoha lety v ten šťastný den návratu.
A potom, když...
A když ho pak namočím do inkoustu a učiním první stopu, je to jako...
Stále vidím jeho ruku a jeho slova, která píšu,
a pak si představuji, že to nejsem já,
kdo na něj neustále myslí,
ale že jsem mrtev a Hamnet žije,
a že je to on, kdo myslí na mě.
Lidé se mě často ptají, jak jsem toho dokázal tolik napsat,
kde jsem vzal tolik energie a odhodlání sedět sám u stolu
a psát hru za hrou,
ale odpověď je velmi jednoduchá.
Měl jsem neustále společnost svého syna.
Mého chlapce.
Volals mě, otče?
Ano. Ano, Judith. Děkuji, žes přišla.
Tvůj nový domov je pohodlný?
Je na něm spousta práce, ale můj muž tvrdě pracuje.
Přes veškerou ostudu, kterou nám přivodil, je to...
Je to dobrý člověk.
Dnes jsem navštívil Hamnetův hrob
a viděl jsem jeho jméno v záznamech.
-To jsem ráda. -Anne,
já vím, co mor umí.
Londýn zasáhl několikrát, všechna divadla byla zavřena, takže já...
Já vím, co mor umí a...
Dnes mě napadlo,
že černá smrt je kosa.
Není to dýka.
Jak to?
Nikdy jsem neviděl,
že by napadla jednu osobu a odešla.
Jak Hamnet umřel?
Jeho smrt je zanesena ve farních záznamech,
ale není tam označen důvod.
Mor, manželi.
Vikář to oznámil během jeho pohřbu.
Protože tos mu řekla
a také hrobníkům, zajisté,
kteří přišli do lesa
a viděli ho již zašitého do pohřebního plátna.
Ale když se podívám na hroby,
které jsou kolem Hamnetova a do záznamů,
tak nevidím, že by kosa
toto město v roce 1596 zasáhla.
Naopak umřelo přesně jen pět dětí
a tři z nich byla novorozeňata.
Ne jako během jiných morových ran,
kdy tucty a tucty a tucty
byly smeteny pokaždé, kdy udeřila.
Takže, Judith, Anne,
prosím, řekněte mi.
Jak umřel můj syn?
Zemřel na mor.
Matku jsem v noci probudila svým pláčem.
Hamnetova postel byla prázdná.
Matka prohledala celý dům.
A pak ji napadl rybník v lese.
Bylo to jeho oblíbené místo,
i když neuměl plavat
a nikdy by do vody nešel.
Všude kolem něj
roztrhané a rozcupované
byly poslední verše básní,
které jsem složila a on zapsal.
Připravili jsem je pro tebe, až se vrátíš.
Matka mě poprosila, abych donesla nitě a plátna,
aby se nikdy nikdo nedozvěděl, jak umřel.
To tvrdí Judith,
a ona to celou dobu v sobě nosí jako přítěž,
ale já říkám, že umřel na mor.
Vikář to prohlásil nad jeho hrobem.
A Bůh to přijal.
Miliony lidí tak umřely
a Hamnet vstoupil do nebe v jejich zástupech.
Ježíš by mu nikdy jeho místo neodepřel,
navzdory tomu, co Judith tvrdí, že jsme viděly.
Ale jistě.
Samozřejmě že je v nebi.
Hamnet se nezabil.
On jen skočil do vody. To já jsem to způsobila.
Já jsem ho zabila.
-Judith, tak to není. -Zabila jsem svého bratra.
On jen chtěl, abys byl na něj pyšný.
Záleželo ti jen na něm
a jemu záleželo jen na tobě.
Žárlila jsem.
Žárlila jsem,
protože Hamnet chodil do školy
a já jsem musela pracovat v kuchyni, protože jsem byla holka.
Ale já jsem tě chtěla potěšit.
Chtěla jsem tvou lásku.
A tak jsem mu řekla, že ti to řeknu.
Že se konečně dozvíš, kdo ty verše psal.
Já nechtěla... Já to tak nemyslela.
Já to tak nemyslela.
Zemřel na mor.
Bůh to přijal.
Byla to jen malá lež.
Byl jen malý chlapec.
Dokončils to.
Děkuji.
Můj příběh je ukonce.
Teď mohu odpočívat.
Hamnete, prosím.
Počkej chvíli.
Jsem tím,
z čeho jsou tvořeny sny
a náš nepatrný život
je obklopen spánkem.
Omlouvám se.
Myslím,
že jsem asi nastydnul.
Bene Johsone, tak rád tě vidím.
Pro Krista, Wille, ty ale nezahálíš.
Obě dcery se topí ve skandálech.
Tak to má být.
Ano, důchod mi nepřinesl klid, ve který jsme doufali.
Zjišťuju, Wille, že nikdo nedostane to, v co doufá.
Ale všichni dostanou, co si zaslouží.
Myslíš, že mám, co si zasloužím?
Asi ne všechno, ale něco jistě ano.
Přišels o syna.
To si nikdo nezaslouží, ale mnozí tím trpí.
-Já přišel o syna i o dceru. -Já vím, příteli.
Ale stále máš dvě dcery, které tě milují.
A ženu, se kterou spíš. Já nic z toho nemám.
-Moje vlastní Anne mě nesnáší. -No, ale ty ji veřejně ponižuješ.
Nazýváš ji dračicí, tak...
Netvrdím, že nemá důvod. Jen říkám, co je.
Říkáš, že Southampton tvrdí, že vedeš malý život.
To je ale pitomec.
Tedy, ty jsi dobyl Anglie, Wille,
a vítězně se vrátil do objetí své rodiny.
Čím je to malé? Je to malé?
Možná ta druhá část.
Ta druhá část je to nejlepší.
Vrátil ses domů, Wille.
Kolik dalších dobyvatelů může říct totéž?
Který básník, co?
Kdokoli umí umřít sám a v opovržení.
Marlowe byl zavražděn.
Nikdo neví, který z jeho mnoha nepřátel to udělal.
Greene umřel v chudobě zapomenut všemi, kdo ho znali.
Kyd totéž.
Nikdo neví, jak umřel Tom Nashe,
ale pokud jsou jeho hříšné, šidítkovské básně
vodítkem, nebylo to v objetí jeho rodiny.
Myslím, že ne.
A já? I když ještě nejsem mrtvý,
ale brzo mohu být, jelikož jsem upadl u krále v nemilost
a nikdo se za mě nepřimluví.
Ale ty, ty ses vrátil domů, Wille.
Omlouvám se. Jsem v pořádku.
Měls přátele a svou rodinu,
teplo domova a plný břich.
A mimochodem, také jsi napsal
ty nejskvělejší divadelní hry, které kdy byly a budou.
Ty parchante.
Takže ano, starý brachu.
Tvrdím, že máš, co si zasloužíš.
Otče?
Dnes je zvláštní den
a my jsme ti s matkou a se Sue připravily zvláštní dárek.
Bože můj, co je to?
-Je to náš svatební certifikát, Wille. -Cože?
Svou značku jsem tu otiskla před třiceti čtyřmi lety.
A teď...
Anne Shakespearová
"Anne Shakespearová."
Máš krásný rukopis.
Sue učí psát i mě.
A až budeš zdravý,
napíšu ti báseň.
Tak k tomu budeš potřebovat
nožík na brka.
Je tvůj.
Děkuji.
A co bys chtěl dnes dělat, otče,
v tento zvláštní den.
Znám břeh, kde roste divoký tymián,
Kde kvete petrklíč a sladká fialka,
Ticho v objetí divokého vína
A s těžkou vůní růží a šípkových keřů:
Tam občas v noci spí Titánie,
Ukolébaná do květů tancem a rozkoší...
Zbytek už asi znáš.
Tam smaragdový had odhodí svou lesklou kůži,
Velkou dosti, aby vílu zcela přikryla.
WILLIAM SHAKESPEARE ZEMŘEL 23. DUBNA 1616
VE SVÉM RODNÉM MĚSTĚ.
V DEN SVÝCH NAROZENIN.
Už se nemusíš bát žáru slunce,
Ani zuřivých zimních bouří.
Tvůj pozemský úkol by splněn,
Vrátil ses zpět domů
a přinesl svou odplatu.
Zlatí hoši i dívky jednou musí,
Stejně jak vymetači komínů, v prach se obrátit.
Už se nemusíš bát zloby vládce,
Teď jsi mimo dosah tyranovy rány.
Nestarej se o oděv a obživu,
Dnes halí tě rákosí:
Žezlo, znalost, věda musí
Následovat a v prach se obrátit.
Neboj se už blesku,
Ani hrozivého hromobití,
Neboj se pomluv ani pokárání,
Tvá radost i bolest jsou u konce:
Všichni milenci mladí, všichni milenci musí
Poddat se vůli Tvé a v prach se obrátit.
ANNE ZEMŘELA O DEVĚT LET POZDĚJI.
WILL JÍ ODKÁZAL JEJICH DRUHOU NEJLEPŠÍ POSTEL.
JUDITH QUINEY MĚLA TŘI CHLAPCE.
VŠICHNI UMŘELI V MLADÉM VĚKU.
ELIZABETH HALLOVÁ, JEDINÉ DÍTĚ SUSANNY, SE DVAKRÁT VDALA.
ZEMŘELA V 61 LETECH, POSLEDNÍ Z SHAKESPEAROVA RODU.
Překlad titulků: Roman Placzek